60 procent af planeten er dækket af hav, der er over 1,6 km dybt.
Dybhavet er Jordens største udbredelseområde-
-og er stort set uudforsket.
Følg med på en rejse til bunden af dybhavet.
En fremmed verden som aldrig har været besøgt før.
Her lever nogle af Jordens mærkeligste dyr.
Fisk der blinker i mørket.
Nye arter opdages ved næsten hver ny ekspedition.
Der har været flere mennesker i verdensrummet end i dybet.
Følg med på en rejse ned i afgrunden.
En kaskelot tager sit sidste åndedrag i over en time.
Den skal til at forlade det varme, lyse overfladevand-
-og dykke langt ned i det kolde, mørke dybhav.
Den indånder luft ved samme tryk, der gælder for mennesker.
Men den søger føde 1.000 meter nede.
Der er trykket 100 gange højere-
-og kaskelottens lunger presses til en procent af deres normale omfang.
For at kunne følge med må vi have et topmoderne undervandsfartøj.
En forstærket kugle af akrylfiber med tolv centimeter tykke vægge-
-beskytter føreren og kameramanden mod det enorme tryk-
-og gør det muligt at dykke i over 900 meters dybde.
For hver meter øges trykket, og sollyset bliver svagere.
Ved 300 meter er det ret mørkt, og temperaturen falder hurtigt.
Vi går ind i skumringszonen.
En dunkel verden, hvor mange dyr er helt gennemsigtige.
Disse dyr skal kunne se i mørket-
-men helst også undgå at blive set.
En enorm amfipode, 12 centimeter lang og næsten helt gennemsigtig.
Hovedet domineres af to øjne-
-som den bruger til at opdage byttet.
Phronima var inspiration for "Alien"-filmene.
Hunnen og det lyserøde afkom lever som parasitter inden i en gople.
Dens imponerende klør og enorme øjne-
-gør den til et stærkt rovdyr.
Selv højtudviklede dyr er blevet gennemsigtige hernede.
Blæksprutten er et højtudviklet hvirvelløst dyr-
-men denne art støder aldrig på en hård overflade.
Derfor er den ikke så robust som slægtningene på lavt vand.
Der er en rig variation af gopler, der kun lever i dybhavet.
Tusinder af fimrehår driver dem fremad i en verden uden mure.
De er usynlige i mørket og søger blindt efter byttet.
Ribbegopler udsender klæbrige net for at fange passerende copepoder.
Men den mest omfattende dødsfælde laves af blæregopler.
Denne klokke tilhører en gople, som kan blive op til 40 meter lang.
Den består af millioner af giftceller, der driver i havet.
Skønt vandet er klart på 500 meters dybde-
-finder kun en lille smule sollys herned.
Mennesker kan ikke se lyset, men det er der andre, der kan.
Overlevelse her forudsætter, at man ser, men selv er usynlig.
Sølvøkser er mestre i at lege skjul.
De har følsomme øjne, så de kan se byttet, men deres kroppe er flade.
Og de er sølvfarvede på siderne.
Man kan knap se dem forfra, men når de vender siden til-
-genspejles det svage blå lys i deres kroppe-
-og de falder i med baggrunden.
Set fra siden kan hele stimer gemme sig på den måde.
Men hvad med nedefra?
Mange rovdyr har øjne, der kan opfange byttet-
-som silhuetter, der fremtræder i det svage lys fra overfladen.
Men sølvøksen forvirrer rovdyrs blikke nedefra.
På maven har de lysende celler kaldet fotoforer.
Dem bruger de til at forsvinde i det skiftende lys fra overfladen.
På den måde opløses deres konturer, og de bliver næsten usynlige.
Næsten...
Men dette er ikke almindelige øjne.
De enorme gule linser gør, at dette dyr-
-kan skelne mellem fotoforer og sollys.
En forsvarsmekanisme overgås af et lige så avanceret angrebsvåben-
-i en evolutionsbaseret kaprustning der har stået på i millioner af år.
1.000 meter nede i dybet træder man ind i den mørke zone.
Herned når absolut intet sollys.
Vandtemperaturen er under fire grader.
Trykket er over 100 gange højere end ved overfladen.
Liv bliver mere og mere sparsomt. Det er en mørk, farlig verden.
I forhold til kropsstørrelse er dette havets største tænder.
De er så store, at dyret ikke engang kan lukke munden.
De tilhører troldfisken.
Modsat mange dybhavsdyr er den en muskuløs, aggressiv jæger.
Da her er så lidt føde-
-må rovdyr i den mørke zone kunne æde selv store byttedyr.
Her er mange dyr mørkerøde som denne dybhavsgople.
I lyset fra fartøjet oplever vi et strålende farvespil.
Normalt når intet rødt lys herned-
-så dyr med rødt pigment er helt sorte hernede, fuldstændig skjult.
Men rovdyrene her satser ikke kun på synet.
De har organer, der registrerer selv små bevægelser i vandet.
Dette uhyre kaldes en faneangler og er en halv meter bred.
Det er første gang, nogen har set den.
Den er dækket af følehorn, der kan mærke bevægelser fra byttedyr-
-som er så uforsigtige at komme for nær det ubevægelige rovdyr.
Men dette må være den underligste af alle kendte dybhavsfisk.
En følsom meterlang hale hænger fra hovedet-
-som udgør 25 procent af kroppen.
Den har små øjne, men munden er enorm.
Den kaldes en pelikanål, da den kan sluge næsten hvad som helst.
Den ligger stille i vandet, og sluger forbipasserende byttedyr-
-små som store.
Den kan sluge bytte på størrelse med den selv.
Det er praktisk, når man ikke ved, hvornår man får mad igen.
Men selv i den mørke zone er der lys.
Når lyset fra fartøjet slukkes, ser man en pyroteknisk opvisning.
Lyset kommer fra dyr. Det er bioluminiscens.
En klumpangler glimter i mørket.
Lyset udstråles af bakterier, som lever i lokkemaden-
-og lokker byttedyr til de morderiske tænder.
Der er mange former for lokkemad i mørket.
Kom ind i min mund, lille fisk.
Hvad er formålet med denne lokkemad-
-som hænger langt fra de frygtindgydende tænder?
Det er svært at vide, men dette uhyre har yderligere en lokkemad-
-meget tættere på munden.
Disse fisk bruger lokkemad på samme måde-
-som fluefiskere bruger kunstige fluer.
For en blæksprutte på jagt er dette lys lokkende.
Det kan meget vel være føde.
Et passende måltid for en fisk med en meget elastisk mave.
At finde en at parre sig med kan være sværere end at finde føde.
Blinkende lokkemad kan hjælpe. Det er kun hunner, der har det.
Hannerne er ti gange mindre end hunnerne.
Deres eneste formål er at finde en hun i mørket.
Hun udskiller kemikalier-
-som hannerne opfanger ved hjælp af et hvidt organ foran øjnene.
Når hannen har fundet en hun, bider han sig fast ved hendes mave.
Der skal han sidde permanent.
I løbet af et par uger er hannen forenet med hunnen.
Der skal han sidde, til han dør.
Hunnens blod cirkulerer i hannens krop og giver ham næring.
Til gengæld får hun en konstant tilførsel af sæd-
-en fin løsning på problemet med at finde en mage i dybet.
I den evige kamp mellem rov- og byttedyr-
-har nogle fisk i den mørke zone udviklet forlygter.
De lysende fotoforer under øjnene-
-kan bruges til at finde bytte.
Bioluminiscens i dybhavet er oftest blå eller grønblå-
-men nogle få rovfisk producerer rødt lys.
Det lys får røde byttedyr til at fremtræde tydeligt i mørket.
Rødt lys er sjældent hernede. De fleste dyr kan ikke se det.
Det kan kun denne art.
Lyset fungerer som en lygte, som byttedyr ikke kan se.
En copepode ænser ikke faren og prøver ikke at flygte.
Bioluminiscens kan også bruges som en forsvarsmekanisme.
En rejer fornemmer en trussel.
Den snurrer rundt og udsender en slags bioluminiscenslim.
Det er som en tyverialarm, der skræmmer angriberen-
-og belyser den, så den bliver sårbar for andre rovdyr.
Disse blinkende lys i mørket kommer fra copepoder.
De udsender antagelig lys for at kommunikere og forvirre rovdyr.
Havets mest følsomme øjne tilhører muslingekrebsen Gigantocypris.
Den er på størrelse med en ært, men det er enormt for en muslingekrebs.
Copepoder er en livret, så den søger efter de blinkende lys.
Men denne copepode ved, hvordan den narrer forfølgeren.
Den udsender en bioluminiscensvæske.
Glimtet forsinkes som en dybhavsbombe.
Gigantocypris bliver forvirret og jager efter glimtene.
Copepoden forsvinder i mørket.
Det mest avancerede bioluminiscensforsvar-
-må være det lysshow, som perifyllagoplen står for.
Sådan skræmmer den fjenderne væk.
Disse kraftige lys dannes af Watasenia scintillans.
De lever normalt på 300 meters dybde-
-uden for japanske fiskeres rækkevidde.
Men få måneder i foråret kommer de op til overfladen hver nat.
Det stærkeste lys kommer fra spidsen af de forreste tentakler.
Men kun i dybhavsmørket kommer opvisningen til sin ret.
Ikke blot tentaklerne, men hele kroppen er dækket med fotoforer.
Der er tvivl om tentaklernes funktion.
Måske skal de lokke partnere eller forvirre rovdyr.
Andre fotoforer kan være kamuflage, der opløser silhuetterne-
-når de begiver sig op i tusmørkezonen.
Hver nat tager flere hundrede tusinde blæksprutter-
-til lavt vand for at gyde.
Før daggry vender de tilbage, og æggene udvikles i det lave vand.
Solens dagscyklus har stor indflydelse på livet i dybhavet.
Når solen går ned, går naturens mest omfattende vandring i gang.
En milliard ton dyr kommer op fra den mørke zone-
-til lavere og mere næringsrigt vand hver nat.
Først kommer små dyr, der græsser blandt de mikroskopiske vækster-
-som kun vokser i lavt, sollyst vand.
Rovdyrene følger i deres spor.
En enorm mængde arter slutter sig til konvojen-
-eller æder af den, mens den passerer.
Mange kommer fra flere hundrede meters dybde, og ved daggry-
-når de er mest sårbare over for rovdyr-
-vender de tilbage til det tryggere dybhavsmørke.
Solen påvirker kun livet direkte omkring 100 meter ned i havet.
Der kan fotosyntesen finde sted, og koralrev kan trives.
Forlader man denne tynde, men rige bræmme af liv og går længere ud-
-er man snart i et langt mere krævende miljø.
På 150 meters dybde er fotosyntese ikke muligt.
Her er ingen planter, kun dyr.
Dyrene er tilpasset til at fange havets sne:
Partikler fra døde dyr og planter fra overfladen.
De er indirekte afhængige af solens energi, som fanges på overfladen.
Vi skal rejse langs havbunden-
-så langt ned, man kan komme i dybhavet.
Til en verden, som er helt adskilt fra zonerne ovenfor.
Ved 300 meters dybde aftager faldet-
-og vi kommer ud på fastlandsskrænten.
Den strækker sig cirka 250 kilometer fra kysten-
-med et svagt fald ned til 4.000 meters dybde.
Temperaturen falder til under fire grader hernede-
-og trykket kan være op til 400 gange så højt som på overfladen.
Uden lyset fra fartøjet ville her være helt mørkt.
Vandet er krystalklart, fordi der er så lidt organisk materiale.
Kun tre procent af føden på overfladen når herned.
Umiddelbart ligner det en livløs ørken-
-men ser man efter, opdager man et netværk af spor.
Selv hernede er der liv.
Dyrene ville dø øjeblikkeligt, hvis de kom op til overfladen-
-så man kan kun iagttage deres adfærd fra en ubåd.
Mange er nye for videnskaben.
Dybhavsbunden domineres af pighuder, søagurker-
-slangestjerner og søpindsvin.
I millionvis går de over havbunden-
-og opsuger spiselige partikler i sedimentet.
De findes i alle former og størrelser.
Selv om de er spredt, er havbunden så vidtstrakt-
-at de er blandt planetens mest talrige dyr.
Piggene er gode til bevægelse og forsvar-
-men måske ikke helt passende, når det gælder parring.
Det kan være svært at finde en at parre sig med.
Søpindsvin holder sig i grupper for at være nær potentielle partnere.
Klippeafsatser giver ly for dyr, der lever af det, der glider forbi.
Søliljer ligner planter, men de er faktisk dyr.
Stilken sørger for, at paraplyen af tentakler-
-altid er indstillet rigtigt.
Partikler fanges i armene og føres ned til en mund i paraplyens midte.
Disse pludselige bevægelser fjerner små amfipoder-
-der prøver at stjæle søliljens fangst.
Der burde ikke eksistere koralrev i totalt mørke-
-men for nylig opdagede man en ny type koral 2.000 meter nede.
I en kold norsk fjord fandtes et dybhavsrev-
-som var 30 meter højt og 200 meter langt.
Korallen får ingen energi fra solen så den skal være en effektiv jæger.
Dens polypper er meget større end hos koraller på lavt vand.
Det er de største koralpolypper, der findes.
De tilhører Anthomastuskorallen.
Tentaklerne kan fange større bytte end andre koraller.
Behovet for at fange hver eneste fødepartikel inden for rækkevidde-
-har drastisk forandret mange dyr.
De fleste sækdyr filtrerer, men denne art er blevet et rovdyr.
Dens forstørrede sifon er omdannet til en fælde.
De fleste søagurker bliver på bunden-
-men ikke denne ejendommelige dybhavsart.
Med sine skørter kan den svømme hundreder af meter op.
Langsomt synker den igen, forhåbentlig til et sted med føde.
Dette må dog være den mest usædvanlige udformning.
Det er en havbørsteorm, og dens lange krop burde-
-sidde fast i sedimentet.
Den ensomme orm svømmer frit omkring.
Den driver sig selv fremad med sin gule krave i jagt på føde-
-eller for at undslippe rovdyr.
Havmusen er en nær slægtning til hajen og bliver knap en meter lang.
Med sansegruber under hagen søger den føde på bunden-
-og dens store øjne kan opfange bioluminiscens.
Store fiskearter kommer sjældent her. Der er ikke føde nok.
De fleste er blevet ådselædere. En død tunfisk lokker en havål til.
Og en seksgællet haj. Disse monstre kan blive op til otte meter lange.
Seksgællede hajer er levende fossiler.
De har været uforandrede i 150 millioner år-
-og lever på op til 2.500 meters dybde.
Meget få har haft held til at se denne haj-
-og vi ved næsten ingenting om dens adfærd.
En tunfisk udgør et solidt måltid-
-men af og til synker et gigantisk kadaver ned på dybhavets bund.
Dette er en gråhvals 30 ton tunge kadaver.
Den ligger på halvanden kilometers dybde.
Den har kun ligget der i seks uger, men har allerede lokket slimål til.
Disse urgamle ådselædere er de første, der finder et ådsel.
De kommer fra flere kilometers afstand.
De skraber kødet i sig ved hjælp af to rækker tænder-
-på hver side af deres sugekopmunde.
Derefter kommer en grønlandshaj, en rigtig dybhavsspecialist.
Den bliver syv meter lang og er aldrig blevet filmet så langt nede.
Den har lavet de gabende huller i hvalens side.
Den har stærke kæber og kan rive store stykker kød løs.
Hajer, slimål og mange andre af dybhavets ådselædere-
-vil æde af ådslet i flere år, inden dets næringsværdi er udtømt.
Da vi vendte tilbage halvandet år senere-
-var der blot et renskrabet skelet tilbage.
Det lignede en museumsgenstand på havbunden.
Skelettet så forladt ud-
-men der var stadig lidt kød i hovedet.
Slimålen har bruskskelet og er så blød, den slår knude på sig selv-
-for bedre at få fat i et stykke kød.
Der har været mindre organismer her.
Et tykt lag svovlbakterier lå langs konturerne af hvalens krop-
-og på selve skelettet var der bakteriekolonier-
-der udvandt energi af knoglerne.
Det mest bemærkelsesværdige-
-var havbørsteorm, der åd de sidste fragmenter.
Dette er en ny art, som hidtil kun er fundet på hvalådsler.
Forskere har fundet 178 arter på et eneste hvalskelet.
De fleste var ikke set tidligere.
Denne hval blev ikke filmet fra en ubåd med akrylfiberkugle.
Den kan ikke gå så dybt ned.
For at klare trykket hernede kræves en stærkere konstruktion.
Det er Alvin, en to meter bred kugle-
-med plads til føreren og to observatører.
Væggene er lavet af titan, og vinduerne skal være små-
-ellers ville ubåden implodere i det enorme tryk.
Alvin kan dykke ned til 4.500 meter.
Ved 3.000 meters dybde flader fastlandsskrænten ud-
-og går over i dybhavssletten.
Den dækker over halvdelen af Jordens overflade og er mest flad-
-men nogle steder sønderrevet af mange kilometer brede grave.
Den dybeste er Marianergraven, som er 11 kilometer dyb.
Der er kun fem ubåde, der kan nå dybhavssletten med folk om bord.
De har udforsket mindre end en procent af den.
Her er kun en tusindedel af de store dyr, som lever på skrænten-
-men nogle steder søger hundreder af slangestjerner føde på bunden.
Der er fundet fisk på bunden af de dybeste grave.
De fleste tilhører samme art: Langhalen.
Den søger føde langs bunden og ved hjælp af lugteorganer-
-følger den lugten af rådnende ådsler.
Den kan bevæge sig langt over dybhavssletten efter føde-
-mens andre foretrækker at vente.
Det er en trefodsfisk. Den støtter sig på to finner-
-og kan vente helt ubevægelig i flere timer.
Den har små øjne, men er næsten helt blind.
Den finder bytte ved hjælp af to finner bag hovedet-
-som opfatter den mindste bevægelse.
Vi ved mere om Månens overflade end om dybhavssletten.
Hver dykning giver nye overraskelser.
Denne dybhavsblæksprutte er på størrelse med en badebold-
-og har fået kælenavnet Dumbo.
En flade af hud mellem tentaklerne og de flagrende ører gør-
-at Dumbo kan flyde frit over bunden i jagt på føde.
Midt på dybhavssletten-
-findes vores planets største geologiske strukturer.
Midthavsryggene.
De rejser sig 3.000 m over bunden og strækker sig over 45.000 km.
Jordens største bjergkæde.
Da man nåede disse bjergrygge for første gang i 1970erne-
-fandt man en enestående verden af lava-
-som var væltet op fra dybet og nu var størknet.
Man fandt åbninger, der udsendte vand så varmt som smeltet bly.
Ved overfladen fordamper vand ved 100 grader. Under det enorme tryk-
-holder det sig i væskeform ved temperaturer op til 400 grader.
Ubåden må færdes forsigtigt. En katastrofe er aldrig langt væk-
-i omgivelser med så høje temperaturer og så højt tryk.
Og her, hvor vandet er fuldt af giftig svovlbrinte-
-finder man levende væsner.
På nogle af skorstenene fandt man hvide rør.
I disse rør levede en hidtil ukendt art af havbørsteorm-
-som blev udsat for temperaturer på op til 80 grader.
Intet andet dyr kan leve i sådan et miljø-
-så man kaldte den rygerormen.
Men det var kun begyndelsen.
I nærheden var skorstene dækket af forskellige kolonier.
Længst nede på udløbet levede der store muslinger.
Der var masser af krabber, og det mest utrolige-
-var hundreder af to meter lange og fire centimeter brede rørorm.
Før man opdagede disse arter, mente man, at alt liv afhang af Solen.
Men her, i dybets totale mørke-
-fandt man et rigt dyreliv, som ikke udnyttede solenergien.
Hvad lever de af? Svaret blev fundet inden i ormene.
De indeholdt bakterier, som udvandt energi fra den svovl-
-der strømmede ud af åbningerne.
Ormenes fjer var røde af hæmoglobin som gav bakterierne næring.
Bakteriekolonierne er den vigtigste energikilde-
-til alt liv hernede. Muslingerne var fulde af dem.
Ligesom planter er nødvendige for dyr, som lever i sollys-
-udgør disse bakterier og mikrober basis i en fødekæde-
-som over 500 arter er afhængig af.
Krabber og rejer lever af bakterier-
-og prøver også at stjæle ormenes fjer.
Siden skorstenenes opdagelse i 1979-
-har man opdaget en ny art hver tiende dag.
Længst oppe i fødekæde findes fisk, som aldrig flytter sig langt.
Men de er nødt til at flytte sig-
-da hver skorsten sjældent er aktiv i mere end nogle få årtier.
Det rige dyreliv, der lever under barske vilkår-
-midt på den øde dybhavsslette-
-var en forbløffende opdagelse for biologerne.
De så det som vidnesbyrd på, hvordan livet på Jorden-
-som begyndte i havet, kan være opstået.
Dybhavsubåde gjorde en endnu mere usædvanlig opdagelse i 1990.
På 800 meters dybde ved Den Mexicanske Golfs bund-
-fandt man, hvad man troede var en undervandssø-
-over 20 meter lang og med en sandstrand.
Rundt om søen var der spor af tidevand.
Men det var umuligt, da søen lå under vandet.
Kanten var skabt af saltvand-
-som var tungere end det omgivende vand. Sandet bestod af muslinger.
Igen midt på en øde havbund-
-var en oase fuld af liv, som var uafhængig af solenergi.
Energikilden var denne gang ikke svovlbrinte, men metangas.
Muslingerne bar på bakterier, som kunne binde energi fra metangassen.
Ligesom ved skorstenene var der et økosystem, baseret på bakterier.
Der var en enorm variation af ukendte arter:
Rejer, hummere og højrøde havbørsteorm.
Disse oaser var kolde kilder, der mindede om skorstenene.
Den geologiske proces, som giver metangas-
-fører også til udslip af svovlbrinte.
Ikke overraskende fandt man rørorm i nærheden.
Der var store felter, som strakte sig hundreder af meter.
Den nye art udnytter bakterier til at binde energi fra svovlbrinte-
-men den finder bakterierne i sedimentet.
De smukke gæller skal kun forsyne bakterierne med ilt.
Disse orm er over 200 år gamle.
Ormene ved skorstenene er de hurtigst voksende hvirvelløse dyr-
-men disse har en langsommere udvikling.
Desto mere grund til at beskytte gællerne mod bidske amfipoder.
Energien, der udnyttes af skorstensarterne, kan svigte-
-men for de arter der lever her, er den geologiske fremtid mere stabil.
At opdage to ukendte økosystemer på ti år-
-som begge er uafhængige af energi fra solen, er usædvanligt.
Hidtil har vi kun udforsket en procent af dybhavsbunden.
Hvem ved, hvad der venter på at blive opdaget derude?
Danske tekster: www.broadcasttext.com